Йосиф Бродски
Място като всички други

Превод от английски: Аглика Маркова, Александра Велева, Валентин Кръстев, Зорница Христова, Иван Тотоманов, Кристин Димитрова, 2003

chitanka.info

I

Колкото повече човек пътува, толкова по-сложно става чувството му на носталгия. Насън, в зависимост от собствените ти мании или от вечерята — или и от двете — ти или преследваш някого, или тебе някой те преследва в лабиринта от криволичещи улици, сокаци, пресечки, които същевременно са на различни места; така попадаш в град, който не съществува на картата. Паническото бягство, което по правило е започнало в родния ти град, може да те отведе напълно безпомощен под лошо осветената арка на града, в който си пребивавал миналата или по-миналата година. Това е толкова неизбежно, че накрая се превръщаш в пътник, който несъзнателно преценява всяко ново местонахождение от гледна точка на потенциалните му възможности да стане декор на кошмарите ти.

Най-добрият начин да не обременяваш подсъзнанието си е да снимаш — фотоапаратът се явява един вид гръмоотвод. Проявени и отпечатани, непознатите фасади и изгледи губят своите всесилни три измерения — и с това способността си да се превърнат в алтернатива на живота ти. Само че не можеш да щракаш с апарата непрекъснато, да фокусираш непрестанно — нали си стиснал здраво багажа, чантите с покупки, лакътя на жена си. И с особена отмъстителност непознатата триизмерност превзема усещанията на нищо неподозиращите наивници по железопътни гари, летища, автобусни спирки, в таксита или по време на вечерна разходка до някой ресторант или на връщане от него.

От всички тях железопътните гари са най-коварни. За теб — място за пристигане, за жителите тук — на заминаването, те неусетно запращат настръхналите от възбуда и предчувствия пътници право в същността на нещата, в сърцевината на чуждото съществуване, като същевременно се преструват, че правят точно обратното с бляскавите си гигантски надписи: ЧИНЦАНО, МАРТИНИ, КОКА-КОЛА — все огнени названия, напомнящи ти познати стени. А площадите пред железопътните гари! С техните фонтани и паметници на Водача, с трескавото оживление на уличното движение и кинорекламите, с проститутките си, с младежите, които се бодат, с просяците, бедняците, гастарбайтерите, с такситата и яките шофьори и шумните им приканващи възгласи на възможно най-неразгадаемите езици. Дълбоко затаената у всеки пътешественик тревога го кара да запомни местонахождението на пиацата за таксита на площада с много по-голяма точност, отколкото реда на представяне на произведенията на Великия Маестро в местния музей — защото последният не ще може да му осигури път за отстъпление.

Колкото повече човек пътува, толкова повече паметта му се обогатява с точните места на таксиметровите пиаци, билетните каси, преките пътища до пероните, телефонните кабини и писоарите. И ако не се връща към тях често, тези гари заедно с непосредствените си околности се наслагват една върху друга в съзнанието му — като всичко, складирано прекалено дълго, — превръщайки се в гигантско, тухлено-чугунно, лъхащо на хлор, легнало на дъното на паметта ти осмокрако чудовище, към което всяко новопосетено място прибавя по едно пипало.

Има и явни изключения — родоначалничката на гарите, лондонската „Виктория стейшън“, шедьовърът на Нерва в Рим или уродливата монументална безвкусица в Милано; Централната гара в Амстердам, на чийто фронтон един циферблат показва посоката и бързината на вятъра, парижката „Гар дю Нор“ или пък „Гар дьо Лион“, със своя умопомрачителен ресторант, където похапвайки превъзходен canard[1] под фреските а ла Дьони, можеш да наблюдаваш през огромната стъклена врата как долу потеглят влакове със смътното усещане за участие в някаква органична обмяна на веществата; Хауптбанхофът до франкфуртския квартал на проститутките, московският „Площад на трите гари“, идеално място да те залее отчаянието и безпътицата — дори за онези, чиято родна азбука е кирилицата. Това са изключения, които не толкова потвърждават правилото, колкото образуват ядрото или ядката на по-нататъшните наслоявания. Техните сводове и стълбища в стил Пиранези огласят, а може би и разширяват подсъзнанието; във всеки случай те остават там — в мозъка — завинаги, в очакване на допълнения.

[1] Патица (фр.). — Б.пр. ↑

II

И колкото по-легендарна е целта ти, с толкова по-голяма готовност гигантският октопод се въздига към повърхността, поглъщайки с еднакъв апетит летища, автобусни гари и пристанища. Истинското лакомство за него обаче е самото място. Онова, което създава легендата — изобретение или постройка, кула или катедрала, секваща дъха древна руина или уникална библиотека, — тъкмо то е най-важното. Чудовището точи лиги над тези бисери, както впрочем и плакатите на пътническите агенции, представляващи истински миш-маш от Уестминстърското абатство, Айфеловата кула, „Василий Блажени“, Тадж Махал, Акропола и няколко пагоди — колаж, който хваща окото, но побърква ума. Познаваме тези вертикални неща още преди да сме ги видели. Нещо повече: и след като ги видим, запомняме не триизмерния им образ, а печатния му вариант.

Или казано по-точно, не помним мястото, а пощенската картичка с него. Споменете „Лондон“ и в съзнанието ви ще се появи най-вероятно Националната галерия или мостът „Тауър“ с мотото на националния флаг, дискретно отпечатан в ъгълчето или на гърба. Кажете „Париж“ и… Може би няма нищо лошо в такъв вид умаляване или подмяна, защото ако човешкият мозък би бил в състояние да обхване и съвмести цялата действителност на света, животът на неговия притежател би се превърнал в непрекъснат кошмар от логика и справедливост. Поне така предполагат законите на съзнанието. Неспособен или нежелаещ да се отчита, човек избира първо движението, след което или престава да смята, или изгубва следата на преживяното, особено когато му е за много повече от един път. Крайният резултат не е просто някаква мешавица или бъркотия, а по-скоро смесен образ — на зелено дърво, ако е художник, на любовница, ако е донжуан, на жертва, ако е тиранин, на град, ако е пътешественик.

Независимо защо човек пътешества — за да смени териториалните правила, за да напълни очите си с творби, за да избяга от действителността (колкото и ужасяваща тавтология да е това), чистата проба резултат е, естествено, подхранването на октопода, непрекъснато гладен в очакване на нови подробности, с които да се гощава нощем. Събирателният град, в който обитава твоето подсъзнание — или не, в който по-скоро то се завръща, — ще бъде поради това винаги украсен със златно кубе, няколко камбанарии, една опера от типа на „Фениче“ във Венеция, един парк с мрачни кестени и тополи, непроницаеми (като тези в Грац) със своето покоряващо постромантично величие; една широка, печална река, препасана с най-малко шест здрави моста, един или два небостъргача. В крайна сметка градът като такъв не предлага безкрайно много варианти. И сякаш полусъзнавайки това, твоята памет ще прибави и една каменна крайбрежна улица с широките колонади на бившата руска столица, няколко парижки перленосиви фасади с черната дантела на балконските им решетки, няколко булеварда, които постепенно изчезват в люляковия залез на юношеството ти, готически връх или върха на обелиск, който забива иглата с хероина си в мускула на облака; а през зимата — и почерняла от слънцето римска теракота, мраморен фонтан и лошо осветения, пещерен живот на уличните кафенета.

Паметта ти ще дари това място с история, подробности от която вероятно няма да си спомняш, но най-важното в която почти несъмнено ще бъде, че е довела до демокрацията. Все същият източник ще снабди мястото с умерен климат, ще предпочетеш обичайните четири сезона и ще заточиш палмите в гаровите ресторанти. Източникът ще дари града ти с уличното движение на Рейкявик в неделя, хората, ако изобщо ги има, ще са малко; просяците и децата обаче задължително ще говорят свободно чуждия език. Парите ще носят образите на ренесансови учени, на монетите ще бъде гравирана републиката с женски профил, но числата по тях все още ще се четат и основният ти проблем, който няма да е плащането, а бакшишът, ще бъде най-сетне разрешен. Или с други думи, независимо какво пише на билета ти и дали ще отседнеш в хотел „Савоя“ или в „Даниели“, в мига, в който отвориш капаците на прозореца си, ще съзреш „Нотър Дам“, „Сейнт Джеймс“, „Сан Джорджо“ и „Света София“.

Защото гореспоменатото, легнало на дъното чудовище храносмила легендите със същата настървеност, както и действителността. Да добавим към това стремежа на последната към славата на първите (или претенциите на първите да са били, макар и в далечни времена, в положението на последната). Нищо чудно тогава, че в града ти ще има вода — пристанище, езеро или лагуна, — сякаш е бил рисуван от Клод или Коро. Още по-малко чудно, че средновековните укрепления на римската му стена ще изглеждат като нарочен фон за няколкото стоманобетонни постройки — седалища на университет, а може би на застрахователна компания. Тях обикновено ги издигат на мястото на някой манастир или гето, които бомбардировките са сринали със земята по време на последната война. Нищо чудно и в това, че пътешественикът почита древните развалини много повече от съвременните, оставени с дидактическа цел в центъра на града от бащите му — пътешественикът е по определение продукт на йерархическото мислене.

В крайна сметка обаче между действителността и легендата не съществува йерархия, поне що се отнася до твоя град, тъй като настоящето поражда миналото много по-енергично, отколкото обратното. Всеки един автомобил, който пресича дадено кръстовище, прави статуята на конника много по-стара, по-древна — върху образа на великия местен военен или цивилен гений от осемнайсети век се наслагва образът на някакъв си облечен в кожи Вилхелм Тел или нещо от този род. Стъпил здраво с четирите си копита върху постамента (което на езика на скулптурата означава, че ездачът не е загинал на бойното поле, а в собствения си, вероятно балдахинов четириколонен креват), конят на този паметник ще стои в града ти по-скоро в знак на уважение към едно изчезнало превозно средство, отколкото към нечия изключителна храброст. Изпражненията на гълъбите върху бронзовата триъгълна шапка са дваж по-заслужени, защото историята отдавна е напуснала града ти, отстъпвайки сцената на по-силните стихии на географията и търговията. Затова градът ти ще притежава не само един кръст между пазара в Истанбул и Мейсиз, не, пътешественикът в този град ще има правото, обръщайки се надясно, да блъсне в коприните, кожусите и кожите на виа Кондоти и, обръщайки се наляво, да се озове във Фошон, където ще си купи пресен или консервиран фазан (консервираният е за предпочитане).

Защото си длъжен да купуваш. Както би казал философът, купувам, следователно съществувам. Има ли човек, който да знае това по-добре от пътника? Всъщност всяко добре организирано пътешествие се превръща накрая в поход на пазаруването — целият ни преход на този свят е в крайна сметка именно това. Всъщност пазаруването е на второ място след фотографирането като начин да опазим подсъзнанието си от чуждата реалност. Всъщност точно това е сделката и при наличието на кредитна карта тя може да бъде продължена до безкрай. Всъщност защо да не наречеш целия свой град Америкън Експрес? Това ще го узакони точно толкова, колкото би го узаконило и включването му в географския атлас — никой няма да се осмели да оспори описанието ти. Дори напротив, мнозина ще са тези, които ще твърдят, че са били там преди година или две. И за да го докажат, ще извадят куп снимки; ако пък са те поканили на вечеря, дори ще ти организират прожекция на диапозитиви. А някои от тях ще са познавали Карл Малдън, този изискан възрастен кмет, лично и от години.

III

Привечер е в града на твоите спомени и ти седиш на терасата на едно кафене под сведените кестени. Светофарът лениво проблясва с червено-жълто зеленото си око над пустата пресечка, по-горе лястовици кръстосват платиненото, безоблачно небе. Вкусът на кафето или на бялото вино ти подсказва, че не си нито в Италия, нито в Германия, сметката ти пък подсказва, че не си и в Швейцария. Все едно, ти си на територията на Общия пазар.

Отляво се намира Концертната зала, а отдясно Парламентът. А може и да е обратното — трудно е да се различи подобна архитектура. Шопен е минал през този град, Лист също, както и Паганини. Що се отнася до Вагнер, в пътеводителя пише, че е минавал оттук три пъти. Както изглежда, и Ловецът на плъхове. А може би е просто неделя, ваканционно време, насред лято. „През лятото — казва поетът — столиците опустяват.“ Чудесно време за преврат, нали, за навлизането на танковете по калдъръмените улици — без почти никакво движение. Разбира се, ако това място е наистина столица…

Разполагаш с няколко телефонни номера, но вече си ги изпробвал два пъти. Колкото до целта на твоето поклонничество — Националният музей, заслужено прочут с италианските си майстори, — него вече си го посетил направо от гарата, а той затваря в пет. Лошото на голямото изкуство и особено на италианските майстори е, че те кара да се възмущаваш от действителността. Ако, разбира се, действителността е това…

Остава ти да разлистиш местния справочник и да обмислиш дали да отидеш на театър. Навсякъде играят Ибсен и Чехов, обичайното континентално меню. За щастие не говориш езика. Националният балет се оказва на турне в Япония и ти нямаш намерение да изгледаш „Мадам Бътерфлай“ за шести път, дори и да е с декор на Хокни. Остава ти киното и попгрупите, но от дребния шрифт на тази страница, да не говорим за имената на групите, леко ти се повдига. На хоризонта заплашително изплува все по-разширяващата се окръжност на твоята талия в някоя „Лютеция“ или „Златна подкова“. Всъщност именно този разширяващ се твой диаметър ограничава възможностите ти за избор.

Колкото повече човек пътува, толкова по-наясно е, че спането в хотелското легло с Флобер няма да му помогне. По-разумно решение е разходка в лунапарка, половин час на стрелбището или с някоя видеоигра — нещо, което да укрепи егото ти, без да изисква познания на местния език. Или да вземе такси до върха на хълма, който се извисява над града и предлага невероятна панорама на твоя събирателен град и неговите околности — Тадж Махал, Айфеловата кула, Уестминстърското абатство, „Василий Блажени“ — всичко накуп. Това е още едно безсловесно преживяване — едно „ах“ ще е достатъчно. Естествено, ако има хълм и ако има такси…

Върни се в хотела си пеша — обратният път е все по нанадолнище. Възхищавай се на храсталаците и живия плет, зад който се крият изисканите къщи, възхищавай се на шумолящите акации и на мрачния монолит на бизнес центъра. Позабави крачка край добре осветените витрини, особено край тези, които продават часовници. Такова разнообразие, почти като в Швейцария! Не че имаш нужда от нов часовник; това е просто приятен начин да убиеш времето — гледането на часовници. Възхищавай се на играчките, възхищавай се на бельото — това ще се хареса на семейния човек у теб. Възхищавай се на добре изметения паваж и идеалната безкрайност на булевардите — винаги си имал слабост към геометрията, която означава, както сам знаеш, „никакви хора“.

Затова, ако срещнеш някого в бара на хотела, той ще е вероятно като теб — събрат пътешественик. „Хей — ще ти каже той, извръщайки лице към теб, — защо тук е толкова пусто? Да не е паднала неутронната бомба или нещо подобно?“

„Неделя — ще отвърнеш ти. — Просто неделя, насред лято, ваканционно време. Всички са на плажа.“

Но знаеш, че лъжеш. Защото нито неделята, нито Ловецът на плъхове, нито неутронната бомба, нито плажовете са изпразнили твоя събирателен град. А той е празен, защото за въображението е по-лесно да създаде архитектура, отколкото живи хора.

1986

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.